Jag är journalist, Robert. Föga intresserad av dina fantasier.
Daniel Defoe, du är författare. Det är ditt öde att bringa världen-
- denne mans historia, om svår kamp, oerhörd vänskap och odödlig kärlek.
Utmärkt. Späckat med liv, död och passion.
Du kan sluta som förläggare, och börja inom teatern.
Men hur angår denna fina historia en fattig skribent som jag?
Bland fattiga skribenter är du min favorit, Daniel.
- Vad är nu detta? - Robinson Crusoes nyfunna dagbok.
- Då är din berättelse sann? - Vartenda ord.
En egensinnig sjömans loggbok.
Läs dagboken, Daniel. Jag vet att hans historia fängslar dig.
Så börjar min historia, som så många andras, med en kvinna.
Så länge jag minns, hade Mary McGregor och jag giftermålsplaner.
Men i takt med att McGregors välstånd ökade, dalade Crusoes.
Min käraste trolovades mot sin vilja med min gode vän Patrick Connor.
Patrick kände till vårt livslånga band, men vägrade ge Mary fri.
- Det behöver inte sluta så, Patrick. - Hur, i så fall?
Ska jag bryta trolovningen och dra vanära över familjen?
Patrick!
En gång var vi vänner. Är det ingenting värt?
Vi har varit vänner, Crusoe.
Men vi är inte längre vänner!
Då strider vi.
Hon ska bli min hustru, Robert. Det är Guds vilja.
Du vet att Mary och jag älskat varann sen barnsben.
- Patrick! - Detta angår inte dig, James!
Du är inte som dina bröder.
Bli inte som dina bröder.
Ni blir aldrig ett par!
Nej! Käre Gud, förlåt mig.
Död, sir.
Mördare!
- Ta er häst, sir. - Nej.
Nu, sir!
Mördare!
- Jag sa honom att jag älskade dig. - Ändå tog han till svärd?
- Det gjorde ni bägge, Robin. - Tror du jag ville döda en vän?!
- Jag vände honom ryggen. - Men tog emot hans utmaning.
Skulle en visare man ha låtit bli?
- Hans bröder lär söka hämnd. - Det har de redan.
Han var min vän, Mary. Så hemskt öde hade jag aldrig önskat Patrick.
- Du måste iväg. Du går inte säker. - Kommer jag nånsin att göra det?
Tiden kommer att läka såren. Jag förklarar för Patricks familj.
De kommer att förstå. Följ med kusken, honom kan du lita på.
Han för dig till Edinburgh och ser till att du bringas i säkerhet.
Återvänd en erfarenhet visare.
Om ett år kommer jag tillbaka, och då gifter vi oss.
Om det dröjer 13 månader, Robin? Ska jag gifta mig med en annan?
Jag älskar dig. Jag kommer ständigt att ha ditt ansikte för ögonen.
Ett år.
Inte längre.
Jag for till sjöss. Det enda stället där jag visste att jag gick säker.
I månader seglade vi på världshaven-
- angjorde sagolika, doftande öar under södra polstjärnan-
- simmade med sjöjungfrur, fraktade dyrbara lass med siden och kryddor-
- jade och mahogny. En gång hade vi t.o.m. Mänsklig last, ; slavar.
Ödet hade gjort mig till en man utan hemland, dock inte utan mål.
Det var inte för mina år i armén, utan för min akademiska bakgrund-
- och ingående historiska kunskaper som kaptenen kom att anlita mig-
- för att skriftligt skildra vår resa.
- Kapten hälsar, mr Crusoe. - Tack. - Stäng dörren!
Patricks död var skälet till min exil, men tanken på Mary, vetskapen om-
- att vi skulle vigas vid hemkomsten, höll mitt mod uppe under färden.
Vårt lilla fartyg hade mött och besegrat oväder på de tre haven.
Ovädren kunde bli veckolånga. Men jag fick stort förtroende-
- för kaptenen och hans besättning.
Skalka alla luckor!
Räck mig handen!
Hjälp! Vi har gått på grund!
Då jag tog mina först steg på detta okända land, greps jag av bävan.
Jag insåg min fruktansvärda belägenhet.
Hallå!
När jag lade mina kamrater till vila, tänkte jag mest på min egen själ.
Jag visst ej i vilket land jag hamnat, bland vilket folk.
Ej heller om jag skulle överleva en endaste natt här.
För att inte tala om en vecka... Eller en månad...
Första natten vågade jag inte tänka på farorna som krälade under mig.
Jag låg sömnlös, ; hur skulle jag överleva utan mat, vapen-
- och mänskligt sällskap?
Då solen gick upp, steg också mitt mod. Jag såg att vraket fastnat-
- i revet där hon förlist. Ombord låg mat och dryck till min överlevnad.
Det ingjöt nytt hopp i mig.
Finns det någon där?
Fartyget låg så på revet att det var endast till hälften vattenfyllt.
De förliga delarna låg torra. Där fann jag krut och vapen.
Och proviant.
Jag fann snickarens låda. För mig var hantverket främmande.
Dock bestämde jag mig genast att jag skulle lära mig.
Storbåten hade slagits i spillror av ovädret-
- men jag hittade ett losslitet stycke däck, som dög till provisorisk flotte.
Hjälpt av tidvatten och en mjuk bris, förde min enkla farkost mig i land.
Jag började känna mer än en smula stolthet över mina bragder... hittills.
Min lycka hade vänt, kände jag. Jag hade proviant för en månad-
- verktyg och virke... samt sällskap av kaptenens gamle hund Skipper.
Varsågod, Skipper.
Det blir inget mer. Hädanefter skaffar du egen mat.
Jag gjorde nu dagliga avstickare från stranden-
- och trängde allt djupare in i mina domäners inre.
Jag visste att vi seglat utanför Guineas kust. Månne var min mark-
- sammanlänkad med ett fastland, där jag kunde råka civilisationen.
En ö!
För att kunna hålla vakt på första förbipasserande fartyg-
- bestämde jag mig för att placera mig så nära stranden som möjligt.
Veckorna blev till månader, och ännu inte ett fartyg siktat.
Men jag trodde fast att så skulle ske.
Någon farkost måste segla förbi min kust, förr hellre än senare.
Skipper! Tyst med dig.
Herregud!
Kom tillbaka! Kom tillbaka!
Här är jag! Kom tillbaka!
Kom tillbaka! Snälla, snälla!
Den dagen insåg jag att jag ej längre kunde lita till slumpen-
- eller ödet, eller Guds försyn, för min överlevnad.
Utan enbart på mina egna ansträngningar... som människa.
Jag fann att allt efter tiden gick, blev jag t.o.m. Fäst vid mitt örike.
Jag har inte förspillt min tid på ön.
Ändå riktas mina tankar ständigt mot det liv jag lämnat bakom mig.
Kom, Skipper. Du ska få höra världens ljuvligaste läte.
Skottlands själ.
Tankarna på Mary inspirerade mig. En vacker dag skulle jag återvända.
Här landsteg jag 30 september 1705
Jag reste ett monument över min landstigning. På den har jag-
- nogsamt fört dagarna, veckorna och månaderna sen min ankomst till ön.
Ett år, Skipper. Ett helt år...
Vilka fantasier plågade mina tankar då jag ilade mot min trygga borg.
I varje buske och stubbe såg jag en människa. I min skräck trodde jag-
- att Satan intagit mänsklig skepnad och lämnat fotavtryck på min strand.
Någonstans ifrån på min ö kom ljud jag trodde mig aldrig mer få höra.
Mänskliga röster, helt bestämt. Men olika dem jag hört tidigare.
Stanna kvar!
Var inte rädd!
Jag är vän. Vän!
Ge mig den. Kom nu...
Vad tusan gör du?!
Jag räddade livet på dig nyss!
Jag vill vara din vän.
Hur ska jag få dig att förstå? Vän!
Jag... är... din... vän!
Mat... Ja, mat.
Mat!
Varsågod.
En fredsgåva.
Du vill ha bössan? Nej, den har stor kraft.
Försök ta den och jag brukar kraften för att döda dig. Det vill jag inte!
Du är min vän. Mat...
Nej!
Hädelse!
Hur kunde jag tänkt mig bli vän med denne vilde?
Jag såg att han tillhörde en annan värld, där Satan säkert regerade.
Jag, Robinson Crusoe, skulle leda och skydda mitt rike mot det onda.
Skipper, var redo! Vi har en fientlig hedning hos oss på ön.
Inte anade denne hedning att hans motpart fått militär utbildning.
Han skulle möta någon som var skicklig i strategi och stridskonst.
Det är svårt att beskriva min känslomässiga konflikt.
I två års tid hade jag längtat efter mänskligt sällskap.
Nu var vi fiender. Jägare och byte.
Han fanns därute. Någonstans på min ö.
Bort, din svarte hedning!
Låt den vara! Låt fanskapet vara. Hör du mig?!
Skjut skallen av dig. Herregud... ge mig den!
Ge mig bössan. Ge mig bössan, för tusan!
Kom hit, då. Du ska få den här. Titta!
Upp. Upp med dig!
Lugnt...
Förstår du fara?!
Död?!
Vem är du?
Vad är du?
Titta. Titta, då!
Ja, minsann!
Otvivelaktigt var han vilde, men tycktes vara hygglig innerst inne.
Med tiden kan jag kanske omvända honom. Månne var detta min uppgift.
Vad heter du?
Vad sägs om Hamish?
Jag hade en bror som hette Hamish.
Vad har vi för dag? Torsdag?
Nej, det är fredag.
Fredag!
Fredag.
- Fredag. - "Fredag".
- Fredag... Herre. - Herre.
Herre... Fredag.
"Fredag"...
Fredag, ja.
Du sover här.
Du... sova... här.
Bara till morgonen.
Mat.
Stanna där du är!
Mat.
Herre.
Stanna.
Stanna kvar.
Denne oskyldige vilde hade jag för- orättat, något jag ångrade innerligt.
Lämpligare varelse att stå under mitt välvilliga styre fanns inte.
Så såg jag på saken då, åtminstone.
Fredag blev idog i sitt arbete och visade sig kunna mycket om-
- att plantera och skörda. Till min förvåning-
- började han t.o.m. Instruera mig.
I gengäld åtog jag mig att lära honom det engelska språket.
Jag var häpen då han efter sex månader behärskade språket väl.
Andra delar av Fredags utbildning visade sig vara svårare...
Fredag... Jag vill tala med dig om Gud.
- Gud... - Din skapare.
- Gud. Han skapade allt. Dig också. - Pakia.
Pakia?
- Pakia Gud. - En krokodil...
- Längesen. Inget land, bara vatten. - Första Moseboken.
Pakia leva i vattnet. Han göra "tingpopo", och "tangpopo".
- Han skapade solen och månen, ja... - Sol och måne gifta sig. Göra barn.
Människa. Alla människor. Han göra mig.
- Nej, Gud skapade dig. - Pakia!
- Man kan inte dyrka en krokodil! - Varför inte? Krokodiltänder!
Säger denne krokodil, denne Pakia åt er att äta era fiender?
Göra stark. Äta fisk, simma bra. Äta ödla, klättra bra.
- Äta hjärta, göra stark! - Detta är hädelse, Fredag!
Den sanna Guden är större och mäktigare.
Den sanna Guden är kärleken. Han lär oss att älska våra fiender.
Pakia... är inte Gud.
Visa mig Gud.
- Jag kan inte visa dig Gud. - Jag visa Pakia, du visa Gud.
Gud kan man inte se. Han finns i anden, i själen.
Jag ser anden i träden. I djuren. Överallt.
Här finns Gud. Det levande beviset. Hans heliga skrift.
Ett levande testamente till hans kärlek, visdom och gudomliga plan.
- Var? Jag ser ingen Gud. - Man måste läsa den!
Se vad du gjort! Din hädelse och din själ är dömda till evig plåga!
Jag inte tycka om din Gud.
Jag inte tycka om dig.
Förlåt dem som oss skyldiga äro... skyldiga dig, Herre...
Nog skulle jag ångra mina hårda ord. Var Fredag bättre av vårt samtal?
Jag hade skäl att tacka försynen- som sänt honom att tjäna mig.
Nu är jag ensam igen. Jag klarar mig utan honom, ändå.
Jag äter bra, lever hyggligt. Men börjar sakna hans sällskap.
Det har gått flera veckor nu. Våra vägar korsas då och då.
Vi talar inte, kommunicerar inte.
Jag hade studerat religionskrigen som plågat människan i alla tider.
Så tragiskt att i detta tvåmanna- universum, religionen nu bringat krig.
Något måste göras.
Fredag!
Vi kan inte fortsätta så här. Det är löjligt.
Vi är på samma ö, men talar inte med varann, delar inte med oss.
Jag ber om ursäkt för det jag sa. För allt jag gjorde.
Jag var arg.
Jag ber om ursäkt.
Jag vill att du kommer tillbaka.
God fisk. Ät.
Nu var vi tre stycken. Åter hörde jag människoskratt.
Hans, och mitt...
Jag var varse vilka som fört Fredag till ön. Och att de kunde återvända.
Nimas var tydligen den dominerande stammen på Fredags ö.
Fredag hade offrats av sitt eget folk för att hylla dessa vildar.
Sunquma. Kraft. Krut.
- Nimas hämtar. Krutet ger makt. - Gör stora krigare.
Då kommer de igen. Och jag tänkte vara beredd.
Såsom jägare lägger ut sina fällor, förberedde vi deras ankomst.
Jag sa att denna vitmansmagi såg till att våra fiender fick möta-
- sin gud Pakia tidigare än de trott.
Skipper!
Herre, jag tackar Dig för den tid jag fått dela med detta trofasta djur.
Han var min vän.
Kommer Skipper till Crusoes himmel?
Hundar har ingen själ, Fredag. Bara människor har en själ.
- Bara människor kommer till himlen. - Synd. Bra hund.
Fredag ber Pakia ta hand om hundens ande.
Pakia! Pakia!
Ödmjukhetens läxor är inte lättlärda för en envis själ.
Jag hade trott att min väg var den enda sanna.
Nu var jag inte så säker längre.
- Nimas kommer fler gånger. - Med nymånen. Många krigare.
- Vill ha din magi. - Vi kan inte ta oss an alla.
- Vi kan bygga en båt. Fara till din ö. - Nej. Vi kan inte fara till min ö.
- Varför inte? - Kan inte fara. Aldrig.
- Jag död man. Denna ö, de dödas ö. - Döda blir vi om vi stannar.
- Vi bygga båt. Du fara din ö. - Om jag bara kunde...
Den ligger på andra sidan jordklotet, många månar bort.
Din ö heta?
Storbritannien.
Britani. Ja, Nua Britani.
- Du känner till Storbritannien? - Inte så långt. En måne, kanske.
Nueva Brittania
- Menar du New Britain? - Nua Britani.
Rätt namn Uaa-ma-tupiit. Vit man kalla Nua Britani.
- Har du sett andra vita före mig? - Min far berättar. Länge sedan.
Inte bra. Vit man ta mycket. Inte ge tillbaka.
Ta land. Ta folk, Tanga-folk.
Göra folk slavar.
Du inte vit man, herre. Du god man.
Ligger din ö nära New Britain, kan vi bygga en båt och fara dit.
- Be mig inte, Herre. - Jag heter inte Herre!
Mitt namn är Robinson Crusoe.
- Robina Crus... - Crusoe, ja.
Vad namn "Herre"?
Vit man.
- Jag din slav? - Nej, det var ett misstag.
- Jag inte din slav! - Nej, du är inte min slav.
Vi är vänner, kan leva som vänner.
Vi kan bygga en båt och lämna ön!
Du gav liv, jag kan inte döda dig. Bättre döda mig själv.
Stanna kvar här och dö, då! Men jag bygger en båt. Och ska leva!
Mitt löjliga högmod hade berövat mig min kamrat en andra gång.
Åter var jag ensam.
Om Fredag hade rätt, var jag blott en månads färd från New Britain.
En av brittiska kronans kolonier utanför Nya Guineas kust.
Jag var tvungen att hinna i väg före fullmåne. Tyfonsäsongen nalkades.
Jag måste fara snart, innan jag miste min chans.
Om jag inte redan gjort det.
Så jag ångrade mina tanklösa ord.
Kanske skulle jag aldrig mer få se min vän.
Jag inte slav!
Jag vet, Fredag!
Du är min vän!
Jag tala om mitt ande-namn.
Bara anden, jag och Tangas stora män vet.
- Varför berättar du detta? - Crusoe gav liv. Inte säga mer.
Ge fågelns kraft. Flyga tryggt till land.
Fort!
Rädda för en orkan lika kraftig som den som strandsatt mig här-
- samlade vi husdjuren i ett enkelt skydd.
Tillsammans inväntade vi stormen, som blev den våldsammaste hittills.
Ingen tid bygga ny båt. Måne nästan stor.
- Nimas komma. Många krigare. - Ingenstans har vi att gömma oss.
- Vi får slåss. Kanske dör vi. - Dö inte viktigt. Alla män dö.
Viktigt hur man dö.
Då dör vi en krigares död!
Vid senaste fullmåne hade ett antal Nima-krigare slunkit ur vår fälla.
Denna gång visste fienden om oss.
Vår enda bundsförvant var vår påhittighet... och en liten rest krut.
"Fader vår..."
"Vårt dagliga bröd..."
"Ty riket är Ditt, och makten och härligheten. I evighet. Amen."
Jag vet inte hur länge jag hade legat, vårdad av Fredag.
Jag kände inte mycket smärta nu, men en kyla spred sig i lemmarna.
Här vill jag inte dö.
Stanna hos mig tills... Snälla.
- Sen far du tillbaka till ditt folk. - Fara inte. Kan aldrig fara.
- Det måste du. - Fredag död man.
Kan inte fara tillbaka härifrån. Jag är död för mitt folk.
Jag "tanuang".
Denna ö, de dödas ö. Ingen kan lämna.
Jag vill inte dö här.
Eftersom han offrats, betraktades Fredag som död av sitt folk.
Ett öde värre än döden. Stammen tog inte emot honom.
Ironiskt nog, var denne "döde" min enda chans till liv.
Fredag...
Robin... Robin...
Mary!
Nej, nej... nej, nej...
Du leva. Fredag ta hand om dig.
- Fredag ta dig med hem. - Hem, ja.
Utan proviant och, i mitt fall, styrka att segla mot New Britain-
- gick vi mot hans ö intill. Fredag trodde att hans folk kunde bota mig.
Men hans eget öde var mer osäkert.
Jag förmådde inte räkna dagarna till havs. Genom Guds försyn-
- mötte vi endast förliga vindar.
Ledsagad av Fredag, seglade vi tryggt mot hans hemö.
Fredag!
Du bli bra. Hon använda magiska blad.
Tack.
- Din fru? - Netwanna.
Var min fru. Hon tro jag död när Nimas ta mig.
Inte komma hem. Hon ta ny man.
- Är jag en ond ande? - De tro du vara slavhandlare.
Många gånger vit man komma, ta många krigare, unga män, till slavar.
- Ta min son. - Å, Fredag!
De tro jag ta hit dig, så du göra slav av dem.
Om jag är en ond ande, varför hjälper hon mig?
Du sjuk. Inte bra döda sjuk man.
Ohyfsat.
- Han be till gudarna. - Vad säger de?
Vi två slåss. En dö.
Om jag döda dig, jag får stanna. Om du döda mig, du får gå.
- Jag kan inte döda dig! Jag vägrar. - Jag är död man.
Ingen fru, inget gossebarn. Bättre dö krigares död.
- Jag vägrar slåss med dig! - Du måste!
De döda oss båda.
Jag kan inte!
Allsmäktige Gud! Ta emot mig i paradiset om jag är värdig.
- Döda mig och lev själv. - Kan inte döda vän.
Gör det!
Gör det.
Kom! Hitåt!
Var lugn, nu kan inte vildarna göra er nåt.
Ödet hade sparat sitt grymmaste spratt till sist.
Såsom en duell tvingat mig fly hem- landet, så kom envig mellan vänner-
- att bringa min hemkomst.
För min frihet stod jag i skuld till männen som dödat min vän-
- och fört bort hans folk, hans familj.
Slavhandlarna vårdade mig till hälsa och satte iland mig i Lissabon.
Där togs jag ombord på ett handelsfartyg.
Sex år efter att jag lämnat Skottland... kom jag hem.
- Han gav dig alltså dagboken? - Ja.
Jag måste skriva den, Robert.
- Du saknar honom, inte sant? - Han räddade mitt liv.
Han förde hem dig till mig.
Visare?
Kanhända...
Mary och jag gifte oss och bildade familj.
Vi välsignades med lycka och välstånd. Men...
Livet ut, tänkte jag ofta på mannen som givit mig den största av gåvor.
Mitt liv. När jag så närapå mist det.
Och sin vänskap. Intill döden.
Daniel Defoe avslutade "Robinson Crusoes Liv och Äventyr" 1917.
Boken gjorde omedelbar succé. Författaren hyllades för sin insats.
Defoe skrev även "Moll Flanders", "Pestens År", samt "Roxanna".
Defoe dog 1731, men berättelsen om Robinson Crusoe lever vidare.
SLUT